Hjelp alle å utforske nye verdener og ideer.
Støtt din PBS-stasjon.
ANDRE VERDENSKRIG BLE UTKJEMPET PÅ TUSENVIS AV STEDER,
FOR MANGE TIL ÉN FORTELLING
DETTE ER HISTORIEN TIL FIRE AMERIKANSKE BYER
OG HVORDAN DERES INNBYGGERE OPPLEVDE KRIGEN.
Vi fikk alle innvilget ti dager med permisjon
for et siste besøk hjem.
Dette var rundt midten av april 1944.
Så jeg dro opp til Luverne
for å besøke foreldrene mine, brødrene og søstrene mine.
Og det var en veldig vanskelig tid fordi jeg visste...
...at jeg hadde mottatt ordrer som ville sende meg
til det europeiske operasjonsområdet
Og visste at vi hadde blitt beordret
til å fly et ekstremt farlig kampoppdrag.
Så...
...da jeg skulle gå
og sa farvel til mor og far,
dro vi til togstasjonen i Luverne
for å ta nattoget.
Søsteren min Mavis var med meg,
og jeg tok henne til side og vi gikk nedover plattformen
et stykke, og jeg fortalte henne hva oppdraget mitt var...
...og at sjansen var rimelig stor for at jeg ville bli drept.
Så jeg fortalte henne...
...at hun måtte være klar over denne muligheten,
og at hun måtte være...
...forberedt til å hjelpe foreldrene våre.
HAUGER AV KRIGSFORSYNINGER SAMLET TIL INVASJONEN
Denne enorme samlingen av krigsforsyninger i Storbritannia
er samlet til det gigantiske slaget planlagt for å slå ut nazistene,
et formidabelt panorama av alt du kan tenke deg...
...og mer.
Invasjonsskip i massevis ved britiske havner
langs den engelske kanalen, lektere og båter.
Se for dere de oppstablede amfibiske fartøyene
når de strømmer inn i svermer for landing.
Bombefly til bakkeinvasjon,
seilfly for luftbårne soldater,
og en myriade av jagerfly til de enorme luftkrigene
for offensiven utformet for å være den siste fasen i den europeiske krigen.
Dekar med fly som strekker seg langt inn i horisonten.
På slutten av våren 1944,
på begge sider av verden,
var det tegn på at krigens bølge var i ferd med å snu.
De allierte hadde stoppet Japans ekspansjon i Stillehavet.
De hadde tatt Guadalcanal på Salomonøyene
og Tarawa på Gilbertøyene,
de hadde slått fiendens flåte ved Midway
og de hadde begynt den lange klatreturen fra øy til øy
mot japanernes hjemland.
TIL STRANDEN TIL TOKYO - 504 MIL
TIL FRISCO - HVORFOR I HELVETE BRYR DU DEG? DU SKAL IKKE DIT
I det europeiske krigsteateret
hadde de allierte rensket Nord-Afrika for aksestyrker
og tatt Roma.
Allierte krigsfly bombet fremdeles Tyskland natt og dag.
Slaget om Atlanterhavet hadde blitt vunnet,
sjø-rutene var nå åpne,
og menn, våpen og forsyninger strømmet inn i Storbritannia.
Og i øst hadde den røde armé drevet tyskerne ut av Ukraina
og var på vei inn i Polen.
Hjemme, på steder som Luverne i Minnesota,
Waterbury i Connecticut,
Mobile i Alabama,
og Sacramento i California,
gjorde amerikanere sitt beste for å leve mest mulig normalt.
Men bak i alles sinn
var håp kombinert med redsel.
Til tross for alle fremskrittene,
så var alt det som hadde skjedd så langt i krigen
bare vært midlertidig.
Det japanske imperiet hadde begynt å krympe,
men dets herskere virket fast bestemt på å forsvare til døden
hver eneste øy som var igjen.
Roma hadde kanskje falt,
men alle visste at Hitlers grep om Europa
ikke kunne brytes før allierte tropper krysset den engelske kanalen,
knuste det tyske forsvaret og drev nazistene ut av Frankrike.
Hundre tusener av sønner og fedre og ektemenn
ville bli kalt ut for å sette livet i fare for seier.
Fenrik i marinen, Joseph Vaghi fra Bethel i Connecticut,
ikke langt fra Waterbury,
dro hjem for å si farvel til familien sin den våren.
Han hadde ordrer om å dra utenlands,
og det virket for ham og dem,
at han trolig ville være én av dem
som ville bli bedt om å ta den risikoen.
Det var vanskelig
siden jeg hadde to andre brødre som allerede var i tjeneste
og min stakkars mor,
hun visste at alle sammen måtte dra til slutt.
Og det viste seg at vi alle dro. Alle sammen var i tjeneste.
Og det... var ganske tøft.
Men da vi dro, stod hun med hevet hode,
hun... vi pratet på italiensk.
Hun pratet godt engelsk,
men hun sa alle de sentimentale tingene på italiensk.
Hun sa: "Mio caro figlio, Dio stai con lei.
Non dimenticare mai tuoi genitori",
og den type ting.
I HITLERS EUROPA BESKREVET AV GEORGE PUTNAM
Milevis av invasjonskyst
blir tungt befestet, strittende med kanonposisjoner, et grundig forsvar,
idet Hitler forbereder seg til den kommende overlegenhetstesten,
kampen om de beste strendene.
Gigantiske kystkanoner plasseres,
klare til å heves når tiden er inne,
når de allierte går imot Hitlers Europa.
Ingen plass for selvtilfredshet.
Hitler er forberedt.
Tyskerne hadde visst i månedsvis
at de allierte ville åpne den andre fronten
som Sovjets leder Josef Stalin hadde krevd siden 1941.
Hitler hadde brukt den tiden til å konstruere Atlanterhavsvollen,
To hundre og sytti mil med befestede kanonposisjoner,
radar og observasjonstårn,
og bunkere som strakk seg fra Danmark hele veien sør til den spanske grensen.
Samtidig, på andre siden av den engelske kanal,
var nå mer enn én og en halv million amerikanere i Storbritannia
og ventet på signalet for å sette i gang invasjonen.
En invasjon som ville avgjøre suksessen eller fiaskoen
til de alliertes innsats i Europa.
General Dwight Eisenhower hadde den helhetlige kommandoen.
Angrepet skulle forløpe i tre faser.
FASE ÉN
Først skulle fallskjermsoldater slippes bak strendene i nattens mulm og mørke
for å forvirre fienden og ta veier og broer
som førte innover i landet fra dem.
FASE TO
Så skulle bølge etter bølge av fly ramponere tysk forsvar,
ødelegge fiendens posisjoner
og lage krater på strendene
der angrepstropper kunne finne dekning.
Til slutt, ville en enorm flotilje
frakte tusenvis av britiske, kanadiske og amerikanske soldater
mot den franske kysten.
Allierte kommandører planla fem koordinerte landinger
langs en 70 km lang strekke av Normandie-kysten
mellom Cotentin-halvøya og Orne-elven.
Kanadiske og britiske soldater, under general Bernard Montgomery,
skulle kjempe seg i land
på strender med kodenavn "Gold", "Juno" og "Sword",
der de også var ment å skulle ta byen Caen, 14 km inni landet.
Amerikanere, under general Omar Bradley,
skulle angripe strendene Utah og Omaha.
Luverne i Minnesota.
25. mai, 1944.
"Utad har ikke ting endret seg her.
Syrinene står i full blomst.
Landsbygda var aldri grønnere.
Om natten er det en million stjerner som blinker på himmelen,
med noen millioner oksefrokser
parkert langs kanten av grøftene
kvekkende i et stort kor.
Men ting er annerledes.
De ansatte i dagsavisene over hele landet
er på vakt i tilfelle nyheter om invasjonen av Europa bryter ut.
Sentrale ledere beveger seg aldri langt fra en telefon, dag og natt.
Man trodde at det lenge etterlengtede lynet
ville komme en gang etter kl. 23.00, men før kl. 05.00."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Vi kalte det den ekte krigen.
Resten er bare underholdningskrigen.
Den ekte krigen involverte å dra ned dit og drepe folk,
og bli drept selv eller bare såvidt slippe unna.
Og det gir deg holdninger til liv og død
som ikke kan skaffes noen andre steder.
Soldater, sjømenn og flygere i alliertes ekspedisjonsstyrke,
dere skal snart ut på det store korstoget,
hvilket vi har strevd mot disse mange månedene.
Verdens øyne er på dere.
Håpene og bønnene til frihetselskende mennesker overalt marsjerer med dere.
FASE ÉN
Historiens største amfibiske invasjon
startet rett etter midnatt
den 6. juni, 1944...
...D-dagen...
...da de første av 24 000 fallskjermsoldater,
fløyet over kanalen i mer enn 1 000 fly,
ble sluppet ned bak fiendens linjer i Normandie.
Tyskernes forsvarsteori for kontinentet
var at de bygget bunkere langs kystlinjen
og plasserte de gamle soldatene der.
Så plasserte de Panserdivisjonene
og SS-divisjonene og de dyktige divisjonene
bak på sentrale punkter,
der teorien var at så snart vi ankom stranden,
ville de komme inn fra disse punktene og jage oss bort.
Vår jobb var å komme oss inn mellom dem og stranden
og at de traff oss i stedet for stranden.
De fleste mennene fra britiske 6. luftbårne traff målet,
samlet seg, og innen en time hadde de oppnådd målene sine,
erobret broer over elvene Orne og Dives
for å hindre tyske tanks fra å sette inn et motangrep langs kysten.
På den vestre flanken
var 16 000 amerikanere som tilhørte 101. og 82. luftbårne divisjon
mindre heldige.
Lavthengende skyer stengte for månelyset og skjulte landingsområdene.
Den smale halsen på Cotentin-halvøya var vanskelig å treffe fra lufta.
Mange fallskjermsoldater falt hjelpeløst i sjøen.
Andre landet på marker og elvedaler
oversvømt av tyskerne og druknet.
Noen ble sprengt i luften da tyske sporlyskuler
traff eksplosivene de hadde med seg.
Andre ble sluppet så lavt
at fallskjermene ikke rakk å åpne seg.
De traff, husker én mann,
med "en lyd som modne gresskar som kastes ned mot bakken".
Mennene fra 101. luftbårne ble spredt over et område
som var 40 km langt og 24 km bredt.
De fleste gikk seg vill.
Tjuefire timer senere
hadde kommandøren deres ikke klart å finne
mer enn halvparten av de overlevende.
Elementer fra 82. luftbårne
kom ned i og rundt den lille byen Sainte Mère-Eglise,
rett bak stranden Utah.
Kampene var i full gang
da et seilfly med Dwain Luce fra Mobile i Alabama
nærmet seg landingsområdet.
En overlever fra invasjonen av Sicilia
og ilandstigningen ved Salerno, var han en kaptein
i 320. seilflyartilleribataljonen.
Vi hadde vært i kamp før
og vi visste hva som ventet oss,
men vi visste at dette var det store smellet
og det var... bekymringverdig, kan man vel si.
Seilfly var noe nytt innen krigføring.
Stille, ideelle til hemmelige landinger bak fiendens linjer,
og i stand til å transportere utstyr og kjøretøy
som var for tunge til å slippes på andre måter.
Men de var også sårbare,
dekket i brennbart stoff, og vanskelige å kontrollere.
Og på noen landingsområder
hadde tyskerne plassert skoger av skarpe stokker for å slite dem i stykker
og spidde mennene ombord.
Mer enn halvparten av seilflyene bommet på droppsonene
og en rekke piloter og passasjerer ble knust
når kjøretøy og artillerideler ble kastet fremover under krasjlandinger.
Jeg husker jeg var i seilflyet, jeg satt ved siden av piloten
og jeg lente meg over skulderen hans for å se
og vi stupte over trærne i 175 km/t
og jeg tenkte: "Vi kan ikke lande nå."
Men det var for sent å endre på det.
Jeg landet heldigvis ikke foran noen antitankgeværer,
som var grusomme.
Jeg hadde en venn som landet foran et
og han ble delt i to.
Og det er sånt man ikke liker å tenke på eller snakke om.
Dwain Luce klarte å komme seg ut av seilflyet
og befant seg raskt i den stadige kampen
med å holde Sainte Mère-Eglise.
Vi hadde en kamp, og tyskerne flyttet kjapt inn folk.
Vi hadde ingen tunge våpen...
...og vi kjempet mot tunge våpen.
Kampene var forvirrede.
Det var ingen etablerte linjer.
Det var en fyr oppe på en ås over meg som prøvde å avbryte livet mitt.
Han skjøt på oss og prøvde å ta oss.
Og på en måte er det en slags politi og røvere fordi
alle var blandet sammen.
De var ikke på den ene siden mens vi var på den andre,
vi var omtrent som eggerøre.
Omringet, isolert, uten kommunikasjon med hverandre,
kjempet Dwain Luce og enheten hans med å holde stand
og blokkere tyske tanks,
mens de ventet på at landingsstyrken
skulle ta Utah-stranden og komme til unnsetning.
Når vi gikk inn bak linjene,
ga de oss alltid morfin.
Morfinen var en liten ting som lignet på en tannkremtube,
bare at den hadde en skarp nål når du skrudde av korken,
og så kunne du ta nålen og knekke den
og så sette den i armen.
Vi var bak der hvor om du ble truffet skikkelig ille,
var det ingen som kunne seg av deg.
Sainte Mère-Eglise var et kaos.
Forferdelig.
FASE TO
Tidlig om morgenen
ble vi vekket fra sengene,
rundt 25 eller 30 av oss,
på flybasen som var rett over London,
og vi ble bedt om å få på oss utstyret...
...og møte på orienteringsrommet.
Så vi samlet oss der inne, bare så vidt våkne,
og vi visste at det var noe alvorlig.
Vi forstod det bare av atmosfæren.
Det var to eller tre orienteringsoffiserer helt framme.
De hadde et stort kart som var tildekket,
og mens vi tok plassene våre og de trakk fra forhenget,
sa de: "Mine herrer, nå gjelder det.
Invasjonen av Frankrike har startet."
Kl. 04.30
tok Quentin Aanenson fra Luverne av mot Frankrike
som en del av svermen av 11 000 krigsfly.
Lightninger og Lancastere og Liberatorer.
Mosquitos og Maraudere og Mustanger.
Spitfire og Thunderbolter og flyvende festninger,
sendt for å bombe og ødelegge og ramponere det tyske forsvaret
før de første soldatene landet på strendene.
Det var Quentin Aanensons første kampoppdrag.
Idet vi kom inn over Normandie kikket jeg til venstre,
og det var bare en kjapp kikk,
og jeg innså senere at jeg så på Omaha-stranden.
Vi måtte være veldig forsiktig med tidspunktet,
og vi måtte ikke gå for langt innover i landet,
fordi fallskjermsoldater var blitt sluppet inn der.
Og vi visste ikke nøyaktig hvor de var.
Og det viste seg at de heller ikke visste hvor de var.
Aanenson slapp bombene sine og satte kursen tilbake mot England.
Det var en blanding av litt skyer,
men vi kunne se ned i kanalen
og det var umulig å forstå hva vi egentlig så.
Det var skip overalt.
FASE TRE
"Den beste måten jeg kan beskrive denne enorme armadaen
og den paniske og hastende trafikken,
er å foreslå at du ser for deg New York-havna
på den travleste dagen i året...
...og så bare forstørr den scenen helt til den omfatter
alt havet så langt øyet kan se,
helt til horisonten.
Og forbi horisonten.
Det er dusinvis av ganger så mange."
Ernie Pyle.
Mer enn 5 300 skip som frakter 176 000 menn,
strømmet over kanalen.
Slagskip og slepebåter, kryssere og lektere
og rustne lastebåter,
kanonbåter og sykehusskip og ombygde dampskip,
skip fylt med ammunisjon
og skip utstyrt til å pøse ut skjermer av røyk
for å forvirre fienden.
Og en flåte av mer enn 2 000 landgangsfartøy
for å frakte menn og utstyr til stranden.
Joseph Vaghi fikk i oppgave å være strandsjef den morgenen.
Det ville være hans jobb å bruke flagg, blinklys og megafon
for å få menn, kjøretøy og forsyninger
trygt i land på Omaha-stranden.
Det var også hans første kamp.
Jeg hadde ingen frykt.
Vi ba som en tropp, vi ba sammen.
Og sa: "Vel, det er Guds vilje.
De vil at vi skal dra over dit
og få fjernet denne djevelen. Vi skal gjøre det.
Vi vet hva vi skal gjøre, og vi er klare."
Jeg var ikke redd fordi jeg hadde aldri opplevd dette før.
Jo mer du er i kamp, jo mer spenninger opplever du,
fordi oddsene er at du kanskje ikke vil klare deg
fordi du har sett så mange andre mennesker dø.
Jeg ble så kvalm når jeg skulle i kamp,
helt til første skuddet gikk trodde jeg at...
...magen min ville vrenge seg eller noe,
men etter det første skuddet, var alt det borte.
Blant de tusener av menn som beveger seg mot strendene
var to veteraner fra tidligere invasjoner
i Nord-Afrika og Sicilia.
De var fra Manhattan i Kansas.
Stabssersjant Walter Ehlers og hans eldre bror, Roland.
Han var bittelitt kortere enn meg.
Han hadde rødt hår, og han hadde blå øyne og et vakkert smil.
Han var alltid den perfekte gentleman.
Og han var plettfri i tøyet og alt.
Og han hadde en tendens til å holde meg sånn også.
Kl. 06.30 begynte invasjonsstyrken landingen i Normandie.
Utah-stranden kom først.
Drivende røyk som forstyrret målet
og sterke strømmer som drev landgangsfartøyet deres ut av kurs
brakte amerikanerne i land mer enn 1 800 meter
fra det utvalgte landingspunktet.
Men general Theodore Roosevelt Jr., bevæpnet kun med en stokk,
samlet mennene sine
og tok stranden uansett på mindre enn én time.
Av de 23 000 mennene som gikk i land på Utah-stranden,
gikk kun 197 tapt.
Sent på morgenen bevegde amerikanske tanks seg av stranden
for å møte det krigsherjede 82. luftbårne ved Sainte Mère-Eglise.
Vi var der bak
og vi visste virkelig ikke hva som foregikk på stranden.
Vi visste at stranden ville holde stand hvis vi hadde gjort jobben vår.
Vi visste også at om stranden ikke holdt stand,
ville vi sannsynligvis bli forlatt der,
de kunne ikke få oss ut.
Naturligvis var det av stor interesse for oss
å få gjort jobben vår og se at stranden holdt stand.
Én av tingene jeg alltid vil huske,
med en god del følelsen, er da den første tanksen kom gjennom.
Fordi da den første tanksen kom gjennom
visste jeg at stranden hadde holdt,
og jeg visste at hjelpen var på vei.
Britiske tropper tok strendene Gold og Sword nesten like raskt,
selv om tyske tankser hindret dem
i å erobre deres neste mål, byen Caen.
Kanadiske tropper tok Juno også,
selv om 90 av deres 306 landgangsfartøy ble ødelagt av tyske hinder,
og 1 av 18 menn i invasjonsstyrken
ble drept eller såret.
Likevel klarte de å kjempe seg vei 11 km inn i landet innen skumring.
Men for amerikanerne i 1. og 29. infanteridivisjoner
som nærmet seg Omaha-stranden,
det vanskeligste landingsområdet,
gikk nesten alt galt.
Omaha var den bredeste av de fem strendene,
og den dypeste, med 90 meter med grus,
så sanddyner, piggtråd og tykke busker og kratt,
og alt var heftig minelagt.
Bak alt det, forestående fryktinngytende skrenter
befestet av 2 000 tyske tropper,
der mange av dem var kamperfarne veteraner.
Stützpunkts, eller tilfluktssteder, med utsikt over de fire kløftene
som førte innover i landet, hver av dem bemannet av 70 tyskere med maskingevær,
bombekastere og panserbrytende haubitser,
alle siktet inn på mennene som var i ferd med å prøve å komme i land.
I løpet av Fase To
hadde amerikanske piloter sluppet de fleste av bombene langt innover i landet.
Det var ingen bombekrater til å søke tilflukt i,
og marinens bombardement hadde bare så vidt bulket tysk forsvar.
Idet vi nærmer oss, ser vi skip til høyre for oss,
skip til venstre for oss.
Himmelen er fylt med disse flyvende ballongene.
Slagskipene skyter og man kan se prosjektilene,
de 35 cm lange prosjektilene fra kampvognene,
som fløy gjennom luften.
Lukten av krutt.
Vi visste ikke hva vi ville treffe da vi kom inn dit.
Menn hadde blitt overført til landgangsfartøyet
nitten km fra land og mens det enda var mørkt,
så mange båter mistet posisjonene sine på vei inn.
Sjøen var urolig.
Mennene, som ikke hadde sovet noe,
var våte og kalde og sjøsyke.
De amfibiske tanksene som var ment å vise vei
og fungere som beskyttelse for infanteriet ble sluppet for langt ute på sjøen.
Trettito tankser rullet av fartøyet som transporterte dem,
og alle unntatt fem gikk rett til bunns.
De fleste av mannskapet var fanget på innsiden.
Landgangsfartøy var overbelastet.
Dusinvis av menn, tynget ned av utstyr, druknet sakte mens de skrek etter hjelp
idet andre båter veltet forbi dem.
Kommandører hadde forbud mot å stoppe og plukke dem opp.
Langs skrentene ventet tyskerne med å skyte
til det første landgangsfartøyet stoppet
og rampene ble senket ned.
Mange menn ble skutt i filler av tyske mitraljøser
før de kom seg av.
Hundrevis av andre ble truffet i vannet.
Noen alvorlig sårede menn kom seg til vannlinjen, kollapset,
og så lå hjelpeløse mens tidevannet steg over dem.
De som klarte å komme seg forbi de døde og døende på grunna
fant ut at de ikke hadde noe sted å gå da de nådde land.
Noen klatret mot sanddynene, prøvde å grave seg skyttergraver.
Andre krøp sammen bak ødelagte landgangsfartøy
eller tyske hinder,
bare for å finne seg under konsentrert skyting.
Vi var omtrent 90 meter ute og vi traff en sandbanke.
Vi spurte båtføreren: "Er dette så langt den går?"
Og han sier: "Så langt som den kan."
Så han slipper ned rampen og vi løper mot fronten,
og vi går ut i vannet og det er helt opp til halsen.
Men vi fikk alle gutta opp på stranden.
Og vi så kropper på stranden, og kropper i vannet,
og det ligger kropper langt oppå stranden.
De fleste av dem vi så var døde.
De har tilintetgjort et helt kompani og hele tropper.
De har tilintetgjort hele lag, og så videre.
En bølge til av skremte menn kommer i land
og stopper bak restene av den første.
"Med unntak av én tanks som fyrte løs fra stranden,"
husket én av nykommerne,
"korstoget i Europa ble, rett og slett,
avvæpnet og naken foran fiendene sine.
Et enkelt kompani av skyttere kunne ha kommet ned," sa han,
og tatt oss."
Joe Vaghis tropp kom i land kl. 07.35.
Ting skjedde så raskt
at du så menn som ble skutt, du så dem falle.
Disse tingene så du.
Fakta er at dette er virkelig.
På en eller annen måte, klarte alle i Vaghis' tropp
å komme seg opp på stranden,
men det forsatte å være en drapssone,
overfylt av knust og brennende utstyr
og desperate menn som ikke klarte å komme seg innover land
eller trekke seg tilbake fra fiendens ild.
Joe Vaghi gjorde det han kunne for å bringe orden til kaoset,
dirigerte sine menn, strevde med å rydde sti opp fra stranden,
hjalp de sårede og døende.
Jeg bøyde meg ned.
Det var et lik på båren,
og idet jeg bøyde meg, traff en granat.
Da jeg kom til sansene stod klærne mine i brann.
Vaghi ble truffet i det høyre kneet.
Han fortsatte,
strevde med å fjerne bensinkanner fra en brennende jeep
før de kunne eksplodere
og drepe de sårede som lå rundt ham.
Langt fra land vurderte general Bradley å forlate Omaha,
i stedet for å sende inn flere menn for å dø.
Så begynte amerikanerne å improvisere.
Kommandører trosset ordre og risikerte å rive opp bunnen av skipene
for å bringe dem innen 900 meter fra stranden
og brukte våpnene til endelig å slå ut
de tyske bunkerne og kanonposisjonene.
Og på selve stranden begynte både offiserer og menige
å ta overlevelse i sine egne hender.
"De dreper oss her!" ropte én såret offiser til sine menn.
"La oss komme oss innover land og bli drept der i stedet!"
Her og der
kom individer seg opp på beina og bevegde seg fremover.
Så begynte små grupper å følge etter.
Denne offiseren kom opp til meg og så at jeg var strandsjef
og jeg hadde digre megafoner
og han sa: "Si til karene at de må få seg til helvete av stranden."
Så jeg sa: "Har ordre her
om dere må få dere til helvete av stranden nå."
Strandsjefen sa: "Følg denne stien der,
går dere til høyre eller venstre for den
tråkker dere på miner."
Denne ene soldaten kom seg opp og plasserte en bangalor-torpedo
under piggtråden og blåste et hull i den.
Han sa: "Kom igjen, følg meg," og han viste vei.
Jeg styrte laget mitt gjennom.
Vi kom oss av stranden, og det var sannsynligvis det største
jeg har gjort i livet, å få de 12 mennene av stranden.
Når tyskerne fortsatte å blokkere kløftene som førte innover i landet,
kastet amerikanerne seg rett på skrentene,
klatret til toppen
og angrep fiendens posisjoner fra siden og bakfra.
Vi dro rett opp åssiden og ned i skyttergravene,
og vi jaget tyskerne da.
Vi fanget fire av dem og sendte dem nedover,
og så kom vi bak bunkeren og det vi ikke drepte,
noen slapp unna siden de løp fra oss,
men vi tok den bestemte bunkeren den dagen.
Innen kl. 13.00, etter mer enn seks timer med desperate kamper,
begynte den tyske motstanden å svekkes.
Og idet ettermiddagen fortsatte,
klarte kampingeniører å rydde en trygg båtvei gjennom grunna,
banet fem nye utganger fra stranden,
og bygget en vei som menn og kjøretøy kunne følge innover i landet.
Trettifem ingeniører døde i prosessen.
Det hadde vært den blodigste dagen i amerikansk historie
siden slaget ved Antietam under borgerkrigen.
Mange av de overlevende var i sjokk,
ute av stand til å fatte hva de hadde vært gjennom...
...usikre på hva de hadde oppnådd.
Omtrent 2 500 amerikanske soldater lå døde på fransk jord.
Walter Ehlers sin bror, Roland, var blant de savnede.
Jeg tenkte på å se etter broren min,
men da vi så på stranden,
var det så mange ting nede på stranden,
at det ville være som å prøve å finne nåla i høystakken.
Jeg regnet med at han enten var såret eller på et sykehus
og at de bare ikke hadde oversikt over det.
Det skulle gå fem uker før Walter Ehlers fant ut
hva som hadde skjedd med broren.
Jeg så ikke at han døde.
Han ble drept idet han kom ned rampen på landgangsfartøyet.
Hele laget hans ble såret eller drept.
Jeg vil heller kommet tilbake uten armer og ben
enn å komme tilbake uten broren min.
Det er hva det betyr for meg.
Det har hjemsøkt meg i over 50 år.
Jeg hadde mareritt om det.
Han kom tilbake hver natt,
og vi... han var alltid fint kledd
og han smilte som han vanligvis gjorde,
og vi hadde en samtale, og plutselig forsvant han.
Eller han skulle gjøre noe og så forsvant han.
På mindre enn 24 timer
hadde de allierte revet opp en 72 km åpning i Hitlers Atlanterhavsvoll.
De hadde mistet mange færre menn enn det kommandørene forventet.
Mer enn 150 000 menn var nå i land i Frankrike,
og mer menn og mer utstyr og forsyninger
kom i land hver time.
Dette er Robert St. John i NBCs nyhetsrom i New York.
Mine damer og herrer,
hele natten lang har meldinger strømmet inn fra Berlin
som hevder at D-dagen er her,
som hevder at invasjonen av Vest-Europa er begynt.
"Da vi snublet søvnig nedover gangen for å svare den ringende telefonen,
registrerte vi at klokka var like før 03.00."
...tunge kamper finner sted mellom tyskere og...
"Vi plukket opp røret og tenkte at det var sheriff Roberts som ringte
for å si det hadde vært en ulykke.
I stedet var det fru Lloyd Long, den kvinnelige motparten
til Paul Revere, som sa:
'Kom deg opp, Al, og lytt til radioen.
Invasjonen har startet.'
...sier de britisk-amerikanske landingsoperasjonene
fra sjøen og fra luften strekker seg over...
"Vi satt ved radioen i over en time,
og lyttet til de fantastiske kunngjøringene."
Omkomne kan komme opp i et fryktelig antall.
"Og så gikk vi til sengs,
for å ligge der i en lang stund,
med vidåpne øyne i mørket,
og tenkte: "Hvilke Rock Country-gutter
går i land på fransk jord i kveld?"
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
INVASJON!
Amerikanere våknet opp 6. juni, 1944,
til avisoverskrifter og radiomeldinger.
Det var nyhetene de hadde ventet på.
Men det var ingen flere detaljer,
ingen direktesendte rapporter fra strendene.
Ingen visste hvor sønner og brødre og fedre hadde gått i land...
...eller hvordan disse landingene gikk.
ALLIERTE GÅR I LAND I FRANKRIKE!
I Philadelphia dunket borgermesteren forsiktig på Frihetsklokken
for første gang på mer enn et århundre.
I New York holdt børsmeglere på børsen
to minutters stillhet
og så tilbake i arbeid,
som sendte Dow Jones-gjennomsnittet oppover med 142 poeng
til årets høyeste.
Baseball-ligaen avlyste alle kamper.
Overalt ringte kirkeklokker for å kalle folk inn til bønn.
De knelte og bøyde hodene
i fabrikker og klasserom og offentlige parker.
I Waterbury ble det sagt spesielle messer
i den katolske kirken.
Det var bønnegudstjeneste i Israel-tempelet
og Beth El-synagogen, i tillegg til byens grøntområde.
I Sacramento ba arbeiderne på Pacific Fruit Express Cannery
for sikkerheten til 100 tidligere ansatte
som nå var i tjeneste.
I Mobile ble det ikke solgt alkohol den dagen,
og på togstasjonen
gikk jenter opp og ned plattformene
mens de holdt opp morgenavisene
sånn at reisende soldater kunne lese overskriftene.
Først av alt, her er nok en rask nyhetsoppdatering
i åttende time av nyhetsdekningen av invasjonen.
Statsminister...
"Så invasjonsnyhetene kom til Luverne i stillhet."
...detaljert informasjon vi har fått fra offisielle kilder.
"Det var ingen fløyter, ingen sirener, ingen demonstrasjoner.
Ikke mye ble sagt.
Kafeen ble fylt nesten til randen med ståplasser
idet morgennyhetene nærmet seg.
Det var alvorlige ansikter på mennene mens de lyttet til nyhetene,
men det var et jublende smil
da de hørte at de allierte styrkene hadde brutt gjennom 16 km inn i landet."
"En mor falt sammen i kafeen."
Hun ristet på hodet
og dyttet bort kaffekoppen som ble plassert foran henne.
'Jeg vil bare lytte til radioen," sa hun.
Gutten hennes, av alle odds, var der.
Man trengte ikke være synsk for å vite hva som var i tankene henne... eller hjertet.
Bønnen som hun ytret der og da,
mens hun lyttet til hallomannen,
ble multiplisert tusen ganger og mer i Rock County
utallige ganger i løpet av dagen."
Den kvelden talte president Roosevelt til landet.
Allmektige Gud, våre sønner, vår nasjons stolthet,
har denne dagen startet et mektig foretak,
en kamp for å beskytte vår republikk, vår religion
og vår sivilisasjon, og å sette fri en lidende menneskehet.
Led dem rett og sannferdig.
Gi styrke til deres armer,
besluttsomhet til deres hjerter, standhaftighet i deres tro.
De vil trenge Din velsignelse.
Deres vei vil være lang og hard...
...for fienden er sterk.
Han kan kaste tilbake våre styrker.
Suksess kommer nok ikke med forhastelse,
men vi skal returnere igjen og igjen,
og vi vet at med Din nåde,
og med rettferdigheten i vår sak,
vil våre sønner seire.
"6. juni, 1944, det filippinske hav.
Kl. 18.30 i kveld
kom kunngjøringen over høyttaleren
om at de allierte hadde landet i Frankrike.
Alle jublet da de hørte dette.
Jeg vant 40 dollar fra gutta siden for en tid tilbake
veddet jeg på at invasjonen ville skje rundt midten av juni."
James Fahey.
Menig 1. klasse James J. Fahey fra Waltham i Massachusetts
var den yngste av fire foreldreløse barn.
Brødrene hans, John og Joe,
hadde vært i marinen ved Pearl Harbor da japanerne angrep,
og hadde overlevd.
James hadde meldt seg året etter,
sendt til den lette krysseren Montpelier.
Mot marinens regler
registrerte han hva som skjedde hver dag han var ombord
i en liten dagbok.
"Det var en god følelse da jeg vaklet opp landgangen
til skipet med sjøsekken i den ene hånda
og lakenet lastet med tepper, madrasser og slikt
over skulderen.
I det minste har jeg et hjem,
og til og med et krigskip."
Fahey dro til sjøs i håp om å oppleve kamper,
og han så nok av det som medlem av et skytterlag.
Montpelier skjøt ned japanske fly
og sank japanske skip utenfor Guadalcanal,
bombet japansk forsvar ved Munda,
og overlevde en fiendebombe og to torpedotreff utenfor Bougainville.
En uke eller så etter å ha hørt nyhetene om D-dagen,
gjorde Fahey og mennene på Montpelier
seg igjen klare for kamp.
Hun var nå en del av en flåte på 800 skip
som dampet mot det neste amerikanske målet i Stillehavet, Marianene,
en kjede av vulkanske øyer
som amerikanske bombefly B-29 Superfortress
kunne begynne å angripe det japanske hjemlandet fra.
Flåtens tre viktigste mål i Marianene
var Guam, Tinian og Saipan,
der marinesoldater ville gå i land først.
"13. juni.
Om omtrent 14 timer vil vi begynne å bombe Saipan.
Vi er kun omtrent 190 mil fra Tokyo.
Jeg tror jeg skal gå ned og kjøpe godteri.
Godteriet har vært reserven vår
når vi ikke har noe å spise på kampstasjonene i lange timer."
Saipan var ulik mange av de små, flate koralløyene
som marinesoldatene hadde tatt før.
Den var 22 km lang, inneholdt alle typer terreng
og ble forsvart av mer enn 30 000 japanske soldater.
Det var også hjem
til mellom 16 000 og 20 000 japanske sivile.
Bombingen av Saipan pågikk i to dager.
Blant marinesoldatene fra 4. divisjon som ventet på å gå i land,
var korporal Alvy Ray Pittman fra Mobile i Alabama.
Han hadde arbeidet som snekker sammen med faren sin
da han bestemte seg for å bli marinesoldat.
Jeg hadde bestemt meg for
at jeg ville inn i den tøffeste styrken de hadde.
Og jeg var redd for at krigen skulle være over før jeg kom meg dit.
Så jeg ble med i marinekorpset.
Selvfølgelig sendte de meg til treningsleir på Parris Island.
Og jeg husker jeg kom inn
og alle disse karene stod ute på gresset.
De sa: "Du kommer til å angre."
Ray Pittman var i den første bølgen,
del av et 16-manns rivningslag sendt for å ta fiendens sterkeste punkt
hvor enn de ble funnet,
ved bruk av eksplosiver, granater og flammekastere.
Man tenker aldri på å bli skadet selv.
Man tenker på om noen av kameratene vil bli skadet.
Og man lurer på hvem det vil bli.
Jeg tenkte egentlig aldri på at jeg kunne bli skadet.
Selvfølgelig, når du...
Kuler begynner å sprette av fra amtraken på vei inn,
vet man at det kan skje.
Skipsbombardementet var mislykket.
Konsentrert japansk bombekaster- og artilleriild
regnet ned blant amtrakene
og på mennene som kjempet for et fotfeste på stranden.
Alle fire kommandørene for angrepsbataljonene
ble truffet i løpet av minutter.
Da kvelden kom, hadde 20 000 marinesoldater kommet seg i land,
men de kom seg ikke videre.
Japanerne planla å holde amerikanerne fast
til deres egen flåte kunne suse inn fra Filippinene
og ødelegge dem.
Til tross for granatregnet,
begynte marinesoldatene sakte å kjempe seg vei av stranden.
Jeg vet jeg ofte var redd.
Og å miste mange venner gjør virkelig vondt.
Det er veldig vanskelig for meg å beskrive
hva jeg egentlig følte hele tiden,
siden det er noe stort som skjer hver dag
og du er så trøtt at du kan nesten ikke løfte på øyelokkene.
Og noe skjer,
man får ordre om å sprenge en bunker her, en bunkers der.
Du våkner opp og drar og gjør jobben din.
Men det er vanskelig å fortelle akkurat hvor ille det var, hvordan det føltes.
Slaget om Saipan hadde akkurat begynt.
Santo Tomas i Manila.
"Ryktene om at den japanske armeen tok over leiren var sanne.
Hvis vi trodde vi hadde grunn til å klage
over hvor ille livet vårt var i en konsentrasjonsleir,
endret vi raskt mening,
og visste vi hadde vært på piknik frem til da.
Fra nå av var vi det samme som militære krigsfanger,
og ikke sivile fanger."
Sascha Weinzheimer.
Etter at den japanske armeen overtok kontrollen
av Santo Tomas-leiren i Manila på Filippinene,
hadde de tatt propagandabilder av noen av fangene
for å vise hvor bra de ble behandlet.
Sascha Weinzheimer og hennes yngre bror
ble tvunget til å posere for fotografen.
Ting var ikke som de så ut til å være.
For 11 år gamle Sascha, hennes familie og 4 000 andre sivile fanger,
hadde livet gått fra ille til verre.
Fangene, også barna, ble tvunget til å bukke for offiserene,
og ble slått om de ikke bukket lavt nok.
Mat og forsyninger fra venner på utsiden av leiren ble stoppet.
Det var ikke mer kjøtt, bare ris og tørket fisk.
"Så nesten alt ble tatt fra oss på én gang.
Vi begynte å forstå hvor ille ting kan være.
Selv om mamma og pappa sa til oss barna
at vi måtte spise alt på tallerken
fordi den dagen ville komme når vi kanskje hadde veldig lite,
trodde vi egentlig ikke på dem."
Å være uten mat, tror jeg,
er noe av det absolutt verste, fordi uten det, fungerer ingenting.
Vi la oss ned på sengen, i hytta... Vi bodde i ei hytte...
...og jeg hadde en madrass på gulvet,
mor og far og søsteren min hadde én madrass,
og broren min hadde en liten madrass.
Og vi lå der.
Vi måtte gå tidlig i seng på grunn av blackout.
Vi pleide å legge oss på gulvet
og stakk fingeren i magen
og kjente ryggraden.
Og vi sa: "Ja, jeg kjenner ryggraden."
Og vi... Dette var en lek.
Dette er de leken vi lekte hele veien.
Og ironisk nok, hjalp det.
Sent på våren i 1944
mottok John og Glennie Frazier fra Fort Deposit i Alabama
et telegram fra krigsdepartementet.
Deres sønn Glenn hadde vært savnet i kamp på Filippinene
i to pinefulle år,
og siden man ikke hadde hørt fra ham siden mai i 1942,
var han nå offisielt antatt død.
Frazier hadde meldt seg i hæren i 1941,
delvis fordi han trodde at den unge kvinnen han elsket,
elsket en annen.
Han tok feil.
Hun hadde vært lojal mot ham hele tiden.
Etter de siste nyhetene
begynte hun å gi opp håpet om å få se ham igjen.
Men Glenn Frazier var fremdeles i live,
han var japansk fange.
Når jeg tenkte på hjemme,
tenkte jeg på de tingene jeg savnet mest,
som iskrem, potetsalat og et ambrosiabrød
som mor pleide å lage til jul og sånn.
KRIGSFANGE
Og selvfølgelig tenkte vi alltid på
om vi ville få komme hjem.
Men det kom en tid da vi var så svake...
Jeg hadde en tid da jeg var så svak
at jeg ikke engang kunne huske om jeg hadde søstre eller brødre.
Kunne ikke engang huske navnene.
Og det kommer en tid når man tenker: "Hadde jeg et hjem...
Hadde jeg et hjem, hadde jeg en familie?"
Frazier hadde vært nær døden flere ganger.
Han hadde overlevd Bataan-dødsmarsjen og marerittlignende tilstander
ved O'Donnell-leiren og Bilibid-fengselet på Filippinene,
og han var blitt tvunget til å utføre slavearbeid
i fengselsleirer i selve Japan,
der han hadde overlevd dobbeltsidig lungebetennelse, tortur,
én uke i isolasjon i et tildekket hull
og juling så hyppig at det ble rutine.
Én gang han ikke løftet føttene høyt nok
mens de marsjerte, kjørte en vakt bajonetten sin inn i kneet hans.
Det begynte å bli betent og til slutt gikk det koldbrann i det,
og dr. Campbell, som var vår amerikanske lege der inne,
hadde ikke noe å behandle meg med annet enn jod.
Jeg holdt opp en kopp
for å ta imot alt blodet,
og han kuttet det åpent med en lommekniv og kom til det punktet
der han helte jod rett i såret for å drepe koldbrannen.
De vurderte å ta beinet mitt.
Så jeg sa til dr. Campbell at jeg heller ville dø enn å miste beinet.
Så han slåss mot det og vant.
På et tidspunkt var det bare et rom på baksiden av beinet mitt
i underkant av fire cm på tvers
der huden var som vanlig, normal hud.
Resten av det var råttent.
Jeg kunne åpne det såret og se beinet mitt.
Fraziers bein ble til slutt bra igjen og han gikk tilbake til jobb
på kysten av Tanagura,
der han og vennene hans gjorde alt de kunne
for å sabotere japanernes krigsinnsats.
De risikerte livene for å drille hull i bunnen av oljetønner,
helte sand i gasstanker, knuste maskineri,
ødela en kai og løsnet blokker
slik at en ubåt under reparasjon
skled ned i havna opp-ned.
Og gjennom alt sammen tenkte Frazier på sitt hjem
og på jenta han fremdeles håpet å se igjen engang.
Men det som virkelig holdt meg oppe var å se om jenta fremdeles var der
og se om jeg fremdeles i hjertet mitt var gal etter henne
og det at jeg ønsket å leve.
Jeg ville ikke at kroppen min skulle presse opp japanske prestekrager.
Og jeg bare følte det sånn, og jeg tenkte:
"De vil få et helsike med å få meg ned i en kiste."
Ti dager etter D-dagen
skylte fremdeles kropper i land på Omaha-stranden,
og fordi gravregistreringsmennene
hadde gått innover i landet med avanserende tropper,
var det ingen som samlet dem til begravelse.
Til slutt gjorde menn fra Quentin Aanensons jagerflyskvadron
jobben selv.
De hentet likene med lange stokker,
samlet dem i hauger med drivved dynket i bensin
og satt fyr på dem.
Et par dager senere så Aanenson ned fra skrenten
og så at problemet ikke var løst.
"Flere kropper rullet i bølgene," husket han,
"idet den engelske kanalen fortsatte å levere sine døde."
Aanensons tropp hadde nylig flyttet til nye lokaler,
Fremad landingsstripe A-1,
en nylaget flystripe nær Omaha-stranden.
Deres oppdrag var å gi luftstøtte
til amerikansk infanteri og panservogner som strevet med å kjempe seg innover.
Innen juni, 1944,
dominerte de allierte luftrommet.
Når tyskere på bakken brøt ut i det åpne,
ble de offer for angrep og bombing
fra amerikanske P-47 Thunderbolt,
typen fly Aanenson fløy.
Angrep så pågående at tyskerne begynte å kalle dem
"stålvær".
Det var på ett av mine tidligste oppdrag
at jeg visste for første gang at jeg hadde drept menn.
Vi fanget en gruppe tyskere som var på en vei
i et område der det ikke var trær,
så det var ingen stedet for dem å løpe og gjemme seg.
Og vi tok dem før de kom seg av veien
og løp mot grøftene.
Og jeg husker innvirkningen det hadde på meg
da jeg kunne se kulene mine rive seg inn i dem,
og vi hadde så mye våpenkraft
at kroppene fløy...
...flere meter,
og mens jeg gjorde dette,
jeg gjorde det siden jeg visste at jeg måtte, at det var min jobb.
Dette var det jeg ble trent til å gjøre,
og jeg taklet det fint.
Men da jeg kom tilbake
til basen i Normandie og landet...
...kastet jeg opp.
Jeg måtte tenke over hva jeg hadde gjort.
Det endret likevel ikke beslutningen min for neste dag.
Jeg dro ut og gjorde det igjen.
Og igjen.
23. juni, 1944.
"Denne normanniske landsbygda
ser akkurat ut som det rike, fine landet
i østlige Pennsylvania.
Det er for vakkert til å være en krigssone.
Én dag vil jeg gjerne dekke en krig i et land
som er like stygt som selve krigen."
Ernie Pyle.
Normandies skjønnhet var villedende.
Allierte planleggere hadde ikke forstått landskapet
som deres menn måtte kjempe seg gjennom,
før de kunne begynne å drive fienden ut av Frankrike.
Normandie var et lappeteppe med små, uregelmessig formede jorder,
adskilt fra hverandre med hekkerader,
jordvoller på 1,2 meter, toppet med tette hekker
hvis flokete røtter gjør dem om til naturlige hinder
og det gjorde det umulig å se inn
fra ett jorde til den neste.
På ett område, som målte kun 3,2 ganger 6,4 km,
var det 4 000 slike jorder.
Her og der gikk eldgamle og nedsunkne hjulspor
tvistende mellom hekkeradene,
ideelle for bakholdsangrep, og ofte skjult fra luftangrep
av utstrakte trær.
Tyskerne utnyttet dette til fulle.
Amerikanske Sherman-tankser kunne ikke bryte gjennom hekkeradene,
og når de prøvde å rulle over dem,
eksponerte de det ubeskyttede understellet for dødelig ild.
Hvert jorde ble det avismannen Ernie Pyle kalte
"en egen liten krig," for det meste utkjempet av skytterlag.
Tyskerne hadde gode soldater.
De ga seg ikke lett verken der eller alle andre steder jeg så dem.
Man måtte respektere dem for de var utmerkede soldater.
De var pokker så gode,
ellers hadde de ikke gitt oss så mye trøbbel.
Fremskritt ble målt i meter.
Tempoet var mye tregere
enn de allierte kommandørene hadde forestilt seg,
og prisen i døde og sårede var mye høyere.
Ubevæpnede C-47 lastefly ble demontert innvendig
for å kunne transportere så mange bårer som mulig,
og fraktet de verst sårede til sykehus i England,
kun 20 minutter unna,
så snudde de og kom tilbake etter flere.
Emily Lewis var én av hundrevis av sykepleiere
som gjorde alt de kunne for de sårede.
Alle disse sårede soldatene var livredde.
Virkelig vettskremte.
Jeg klemte dem, jeg var på gråten.
SYKEPLEIER
Jeg gråter bare ved å tenke på det.
Fikk dem på flyet, pratet med dem.
Noen av dem var...
...så skremte...
...at jeg bare måtte legge armene mine rundt dem og holde dem.
Jeg var 23 år,
og de var 22, 21, 24, 18.
Det var bare... grusomt.
Men det måtte jo gjøres.
Innen 1. juli
var hundretusenvis av soldater i land.
Halvøya Cotentin og havna Cherbourg var blitt tatt,
og stranden strakk seg mer enn 110 km.
FRANKRIKE
Men etter tre uker med kamper,
forble den 32 km dyp på det meste.
Planen å frigjøre Frankrike var stanset.
General Bradley fryktet at med mindre noe drastisk ble gjort,
ville de oppleve samme type uhyggelig fastlåste situasjon
som de hadde under 1. verdenskrig.
For å unngå katastrofe måtte mennene hans komme seg ut av hekkene
og finne frem til vidstrakt landskap
som amerikanske panservogner trengte for å gjøre fremskritt.
Regionen like bortenfor byen Saint-Lô
var det Bradley hadde tenkt.
Den var bare 24 km unna,
men for de utmattede mennene hans,
virket det like fjernt som det endelige målet...
...Tyskland.
Under krigen tenkte man bare
at livet ikke kan begynne før dette er over.
Man bare måtte se igjen
alle guttene man hadde kjent og vært glad i,
og vite at de var trygt hjemme.
Spesielt for meg. Jeg var ikke gift,
så jeg forventet at livet fremdeles var foran meg,
men jeg visste ikke hvem det ville bli delt med.
Men jeg følte at om jeg bare fikk broren min Sidney hjem igjen...
Faktisk pratet jeg til én
av gamlekjærestene mine for to år siden,
og jeg sa: "Hvorfor fridde du ikke til meg?"
Han sa: "Du ville ikke ha hørt på meg.
Til du fikk Sidney hjem,
ville du ikke ha hørt på noen."
Og han sa: "Innen det skjedde,
hadde jeg mistet motet."
"Søndag, 18. juni, utenfor Saipan.
Alle sammen stod opp kl. 04.45.
Jeg sov godt i natt,
selv om det bare var i seks timer.
Vi hadde gudstjeneste øverst på dekk i morges,
selv om vi er så nære Japan,
og japseflåten kan være rett i nærheten."
James Fahey.
Den japanske flåten var rett i nærheten.
Viseadmiral Jisaburo Ozawa hadde formulert en ny plan.
Å ødelegge begge de amerikanske landingsstyrkene,
som fremdeles strevde seg vei innover på Saipan,
og den amerikanske flåten utenfor kysten.
Han sendte bølger med transportbaserte krigsfly mot flåten,
så forsterket han den japanske besetningen på øya.
"Skjebnen til vårt keiserrike hviler på denne ene kampen," sa han.
"Alle må gi alt de har."
Men amerikanerne hadde snappet opp kodede meldinger
og visste at de kom.
Hundrevis av fly tok av for å møte japanerne.
Slaget om det filippinske hav
ville bli det største slaget mellom hangarskip i Stillehavskrigen,
nesten fire ganger så stor som slaget om Midway.
Det var tydelig at amerikanerne hadde en fordel.
Pilotene deres var bedre trent enn fiendens.
De hadde også bedre planer.
Og de var dobbelt så mange.
Maurice Bell, som hadde arbeidet på et skipsverft i Mobile da han ble innkalt,
og sluttet seg til marinen i stedet for hæren
siden han sa at han ikke ville sove i et hull i bakken,
tjente som skytter
ombord på den tunge krysseren USS Indianapolis,
nå flaggskipet til den 5. flåten.
Jeg satt der oppe med kikkerten
og plutselig så jeg et torpedofly
som stupte ned mot skipet rett bak oss.
Og idet han skulle avfyre torpedoene,
eller var klar til å avfyre dem, traff de ham.
De skjøt på ham.
Og flyet rullet rundt og krasjet.
Fem sekunder etter ham var det enda ett.
De traff ham og han krasjet.
Etter fem nye sekunder, kom det inn et tredje,
og de traff ham, og det kastet det flyet
rundt i en vri, og torpedoene kom ramlende ut
og traff vannet, og flyet krasjet.
Jeg så alt sammen med kikkerten.
Amerikanerne mistet 29 fly den dagen,
men de skjøt ned minst 273.
Amerikanske u-båter sank også to japanske hangarskip.
De som tok del i den ensidige konkurransen
husker den som "Great Marianas Turkey Shoot".
Tirsdag, 20. juni.
Kl. 16.00 denne ettermiddagen
fikk vi de gode nyhetene vi hadde ventet på.
Japseflåten rømmer fra oss og setter kursen mot Filippinene.
Vi satte fart og er etter dem."
Sent dagen etter lokaliserer amerikanske speiderfly
den tilbaketrekkende fiendeflåten.
Innen ti minutter strømmet 216 amerikanske krigsfly
av hangardekkene for å angripe den,
selv om mørket falt
og drivstoffet nok ville gå tomt før de kunne returnere.
Amerikanerne sank ett hangarskip...
...og påførte store skader på tre andre,
ødela enda 65 japanske fly
og begynte så på hjemturen.
"Tiden trakk ut mens vi ventet på å høre fra pilotene våre.
Alle holdt fingrene krysset, og håpet på det beste.
Det var som å vente på dødscella for en benådning.
Så skjedde det noe som aldri har skjedd i krigstid før.
Alle skipene på denne store flåten skrudde på lysene,
og nødbluss ble sluppet i vannet.
Dette ville gjøre det lettere for våre piloter å lande
og hvis de traff vannet, kunne de reddes."
Kun 20 amerikanske fly mislyktes i å returnere,
men 80 gikk tapt innen hangarskipenes synsvidde,
de freste ned i sjøen eller krasjet på dekkene.
Alle unntatt 49 piloter og mannskap ble funnet.
"Det ble gjort en flott jobb av alle for å redde våre piloters liv.
Japsene ville aldri gjort noe som dette."
"Luverne i Minnesota.
Vi har fått noen brev fra gutter ute i Sør-Stillehavet
der de ber om mer av innslagene som beskriver
hvordan livet "går fremover" tilbake i Rock County.
Vel, dette blir skrevet om kvelden den 4. juli,
den roligste nasjonaldagen i Rock County på flerfoldige tiår.
Først hang folk ut flaggene sine
enten på hjemmet deres eller på arbeidsplassen.
Man hadde aldri sett så mange flagg i Luverne.
Så omtrent midt på dagen dro de til parken
nede ved elven, under de store trærne.
Noen av de andre, med sine eldste, var opptatt med å spille softball.
De eldre drev bort til området for hesteskokasting.
Så langt unna som motorveien, kunne man høre
det velkjente klinket av skoen som traff stålpluggen."
Innen 4. juli, 1944,
hadde mer enn én million menn gått i land i Normandie
og strevde for å gjøre fremskritt blant hekkeradene.
Den uken slapp britiske fly 2 500 tonn med bomber på Caen,
som var starten på et tredje forsøk på å ta byen fra tyskerne.
Da det var over hadde 2 000 franske sivile blitt knust eller blåst i filler
og tyskerne hadde trukket seg tilbake til nye forsvarsposisjoner
like sør for det som var igjen av byen.
I mellomtiden, på østfronten,
hadde den røde armé omringet 28 tyske divisjoner i Hviterussland
og drept 40 000 menn da de prøvde å kjempe seg en vei ut.
Russerne tok deretter Minsk, hovedstaden i Hviterussland,
og med det mer enn 2 000 tankser og 150 000 fanger.
Winston Churchill skrev til Josef Stalin,
hvis land hadde lidd mest under tyskernes grep:
"Fienden brenner og blør på hver eneste front samtidig...
...og jeg er enig med deg i at dette må fortsette til slutten.
Vi sa den fjerde var en stille dag.
Det var ingen iver... ingen taler, ingen opptog, ikke noe korpsmusikk.
Alle tilbrakte dagen i stillhet,
men de tenkte alle på dere gutter...
...og håpet og ba om at dette ville bli
den siste nasjonaldagen dere tilbrakte hjemmefra.
Vel, det er omtrent sånn historien går om ting her hjemme."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
"I dag er 4. juli,
og en god måte å feire den på er å drepe japser.
Vi skjøt stjernegranater i går kveld og hele morgenen til daggry.
Det regnet litt i morges.
I går og i dag ga artilleriet vårt på stranden
japsene en skikkelig omgang.
The Press News sier
at i løpet de første ukene med kamper på Saipan
ble over 6 500 japser drept.
Det er en veldig sterk odør fra stranden.
Det lukter som brent kjøtt."
Vel, japanske soldater
var antakelig den tøffeste soldaten som kjempet i 2. verdenskrig
med unntak av marinesoldatene.
Og jeg mener, de var tøffe.
Og omringer du én, vil han fortsette å kjempe.
Om man omringet 50 000 i Tyskland, overga de seg.
Eller italienere, de overga seg.
Men omringer du én japaner, vil han bare fortsette å kjempe.
Han vil fortsette å skyte til du dreper ham.
Og de hadde én eneste tanke, og det var å drepe deg.
De japanske troppene på Saipan,
nå uten håp om redning eller forsterkninger fra den ødelagte flåten,
var fast bestemt på å dø i stedet for å overgi seg.
Amerikanske styrker hadde ryddet flystripen,
og begynte en sakte, pinefull marsj mot nord,
mens de prøvde å unngå å drepe japanske sivilister
mens de jagde ut japanske soldater fra gjemmestedene sine.
Igjen og igjen kastet japanske soldater seg
mot de amerikanske geværene, mens de ropte: "Banzai!",
tydeligvis villige, til og med ivrige, til å dø for keiseren.
Vi kunne høre japanerne snakke og drikk
og skålte med flasker og alt.
Og vi visste at det ville komme én.
Men de kom rett mot oss
og vi hadde satt opp maskingevær til kryssild alle veier.
De måtte komme seg gjennom kryssilden før vi begynte å skyte,
men det var noen av dem som kom gjennom.
Jeg hadde én som kom mot meg med en bajonett,
og jeg skjøt ham i ansiktet
og han falt i skyttergraven med meg,
og blødde over hele buksen min
og bajonetten gikk ned mellom armen og brystkassen min.
Drepte nesten både ham og meg.
Før kvelden den 7. juli
satte japanerne igang et siste banzai-angrep.
Tre tusen menn, noen tvunget ut av sykesenger
og kunne nesten ikke gå,
mange bevæpnet med klubber og steiner og spader,
kastet seg på de amerikanske linjene.
Bulldosere begravde så godt som alle neste morgen.
Det var det største banzai-angrepet i stillehavskrigen.
Vi tenkte på japanerne som... mystisk ulike oss.
Vi visste at de ville kjempe til døden
der vi sannsynligvis ville ha overgitt oss.
Vi begynte å lære, selv om jeg ikke tror vi...
MARINEPILOT
...samlet mye informasjon om fangeleirene,
men vi hadde noe,
og vi visste at de var i stand til ondskap og sadisme
på en måte som vi håpet at våre folk ikke var,
selv om jeg aldri har vært sikker på hva amerikanere ville gjort
i nøyaktig samme situasjon.
Den 10. juli ble Saipan offisielt erklært "sikret".
På nesten fire uker med kamper
hadde 16 525 amerikanere blitt drept, såret
eller rapportert savnet,
det dyreste slaget på Stillehavet til dags dato.
Blant dem var flere svarte marinesoldater
som endelig hadde fått lov til å kjempe.
"Neger-marinesoldatene er ikke lenger på prøve," sa marinekommandøren.
"De er marinesoldater, punktum."
Nesten 30 000 japanske soldater var også døde.
I slagets siste dager hadde rundt 4 000 skremte japanske sivile,
for det meste kvinner og barn,
flyktet til øyas nordligste tupp,
et høyt platå som kalles Marpi Point.
Deres regjering hadde overbevist mange av dem
at det var deres plikt å drepe seg selv
i stedet for å falle i hendene på de slemme amerikanerne,
og de få japanske soldatene som hadde overlevd
var forberedt til å skyte dem hvis de nølte.
Noen marinesoldater risikerte livet for å stoppe galskapen.
Japansk-amerikanske tolker med megafoner
tryglet de sivile om å gi opp.
Men mer enn et tusen ble enten drept av japanske soldater
eller valgte selvmord.
Da vi kom ned til enden av øya,
hoppet de av klippen ved Marpi Point.
De trodde vi ville spise dem.
De trodde vi ville drepe dem og spise dem.
Slike ting.
Det er bare den japanske mentaliteten,
de vil ikke bli tatt.
Jeg gikk aldri ned for å se på bunnen av klippen,
men det må ha vært litt av et søl der nede.
Noen få japanske soldater bestemte seg for å svømme utover,
i stedet for å overgi seg.
Vi bestemte at de vil dø uansett,
så kunne like gjerne skyte dem.
Så vi satt der oppe og skjøt på dem.
Vi hørte kulene traff rundt dem og noen ganger ble noen truffet.
Men det var et langt skudd, å prøve å treffe hodet.
"Søndag, 16. juli.
Det var en varm, solrik dag, selv om det regnet under gudstjenesten.
Det var første gang jeg har vært med
og jeg så døde kropper som fløt forbi.
Det er ikke greit å se menn, kvinner og barn som flyter.
Det må være tusenvis av japser i vannet nær Saipan.
Skipene bare kjørte på dem."
Amerikanerne dro for å ta Tinian og så Guam,
det første amerikanske territoriet til å bli gjenerobret.
Fallet av Marianene
og skaden påført den japanske flåten på det filippinske hav
tvang Hideki Tojo til å gå av som japansk statsminister.
Hans etterfølger... først en general,
så en admiral, sverget å kjempe videre.
Japanerne hadde klart én ting.
Villigheten til soldatene og sivilistene til å heller dø enn å overgi seg,
hadde gjort de alliertes planleggere smertefullt klar over blodsutgytelsen
som helt klart ville være del av invasjonen av japanernes hjemland.
Den første mannen jeg drepte.
Jeg var sersjant da.
Jeg førte en liten patrulje,
og jeg kikket tilfeldigvis bort på neste ås,
og jeg så en tysker.
Så jeg signaliserte til mennene,
og de ble rolige alle sammen og jeg sa: "Denne er min."
Jeg tok forsiktig frem geværet mitt og stilte inn siktet,
kjente på vinden,
og bare trykket på avtrekkeren, og pang.
Man skulle tro at i det øyeblikket,
etter å ha drept et menneske, ville man føle litt anger.
Jeg følte... nytelse.
Og mennene klappet.
"Du var fenomenal, Dan," sant?
Det var tidlig i krigen,
og vi ble lært til å drepe fienden.
Han var ikke en snill person, han var en ond person.
Så man følte man hadde klart noe.
Før jeg ble soldat,
sang jeg i et kor. Jeg var søndagskolelærer.
"Du skal ikke drepe" var ekte for meg.
Og her var jeg og drepte noen uten å føle anger.
Fallet i Roma, rett før D-dagen, hadde forsterket moralen,
men det hadde ikke endt kampene i Italia.
De allierte mislyktes i å ødelegge den tyske armeen,
og idet den trakk seg tilbake, sendte Hitler inn forsterkninger,
fast bestemt på at de allierte skulle betale
for hvert eneste cm de erobret.
Blant amerikanerne nærmest etter,
var de japansk-amerikanske mennene
fra 442. kamplag, nylig opptrent
og ivrige etter å demonstrere sin lojalitet til regjeringen
som hadde tvunget så mange av dem og deres familier inn i interneringsleirer.
Det hadde ikke vært lett å overtale militæret
til å gi dem den sjansen.
Eisenhowers stab hadde opprinnelig avslått ideen om japansk-amerikanske soldater,
men general Mark Clark, kommandør for 5. armeen i Italia,
hadde sagt at han ville "ta alle som vil kjempe".
Lag 442. befant seg
kjempende ved siden av den slagtestede 100. infanteribataljonen,
dannet for det meste av japansk-amerikanere fra Hawaii,
som hadde vært i Italia i månedsvis.
De hadde kjempet så tappert og mistet så mange menn
at de ble kalt "Purple Heart"-bataljonen.
Til sammen ble nykommerne fra 442.
og de kampkloke overlevende fra 100.
bedt om å lede
den 5. armés marsj nordover fra Roma.
Blant dem var to menn fra Sacramento,
hvis familier fremdeles var bak piggtråd i USA.
Det var den siste bålsamlingen vi hadde
før vi dro ut i kampen,
og vår kompanikommandør
reiste seg opp foran oss japansk-amerikanere,
og han sa at: "Vi går ut i kamp
og den første av dere
som snur og stikker andre veien,"
sier han, "skyter jeg."
Jeg sier: "Å, ja vel.
Du sier ikke det til en japaner,
fordi det er veldig nedsettende."
Menig 1. klasse Robert Kashiwagi
voktet et veikryss tyskerne nylig hadde forlatt
da han ble beskutt for første gang.
Det var en grusom situasjon å havne i,
fordi tyskerne hadde veikrysset som målskive.
-Klar. -Skyt!
Vi ble fanget i den demningen.
Kulene smalt rundt oss overalt.
Vi hadde ikke tid til å grave oss en skyttergrav.
Og vi gravde hull med nesene våre,
og prøvde å få hodet ned under bakken.
Den hvite kapteinen, som hadde fornærmet mennene i 442.,
var ikke lenger blant dem.
En artillerigranat ble sluppet...
...og drepte hans førstesersjant,
løperen hans og en radiomann, alle rett foran øynene på ham.
Denne kapteinen fikk granatsjokk.
Han bare ristet og ble helt hvit,
og han kunne... knapt gå.
De måtte nesten føre ham ut.
På grunn av vår handling var to tyskere, unge menn...
...drept i kamp,
døde på siden av denne... åsen,
og det påvirket meg virkelig ille.
Fordi de var rundt 19 år,
samme alder som meg, og jeg tenkte for meg selv,
jøss, hvis dette var i USA,
kunne vi ha gått på skolen sammen.
Det var min første dårlige opplevelse med krigen,
å se en fiende død, og fremdeles kjenne den unge alderen,
og at dette ikke burde foregå.
Så det såret meg.
I løpet av de neste ukene
ville japansk-amerikanere skille seg ut
ved Belvedere i Sasetta,
Castellina i Pastina,
Loranzana i Luciana.
Laget 442. og 100. kjempet så bra og så hardt
at da general Mark Clark førte mennene sine
inn i den viktige byen Livorno,
insisterte han på at de marsjerte rett bak ham.
Nå ville alle ha dem.
Snart var de tilbake i kampene igjen.
Ild!
Sersjant Daniel Inouye, fra Honolulu på Hawaii,
var i kompani E, 2. bataljon.
Denne ene opplevelsen var så ille at jeg måtte prate med feltpresten.
Vi hadde akkurat angrepet en bondegård,
og jeg løp opp dit,
og selvsagt var det tre tyskere,
to døde og én i live.
Han lente seg mot veggen.
Og han snakket på tysk, og jeg snakker ikke tysk,
og han sa: "Kamerad,"
og han holdt handen sin her oppe... for å overgi seg.
Så plutselig
stakk han hånda inn i jakken,
og den eneste konklusjonen jeg kunne nå umiddelbart
var at han strakk etter... et våpen.
Så jeg reagerte omtrent instinktivt,
og jeg traff ansiktet hans med kolben på geværet mitt.
Og hånden hans fløy ut,
og i hånden hans var en bunke fotografier.
Han ønsket å vise meg bilder av kona og barna sine.
Sånn er krig.
TILBAKE I LIVE I "45"
TIL TOKYO
Under krigen var det vanskelig å holde styr på de man var glade i.
Posten var veldig treg.
Og selv nyhetsmedia,
selv om man visste hvilket kompani og tropp det var i,
ble ikke de tingene publisert i detalj i det hele tatt
for å si nøyaktig hvor de var.
Vel, men vet bare aldri.
Vi levde med det.
Det var en del av den delen vi måtte ta.
"Luverne i Minnesota.
20. juli, 1944.
På en eller annen måte hadde ryktesmedene
hørt at det var et telegram
som kom gjennom etter kl. 18.00 forrige fredag
til herr og fru Ray Lester fra Magnolia.
Ray Lester hørte om det, og hjertet hans var tungt.
Han begynte å gå nedover gata.
På veien møtte han Scotty Dewar, depotagenten.
'Hvem av dem er det?' spurte Lester,
fordi det var fire gutter å bekymre seg for i familien.
Menig 1. klasse Kermit Lester Drept i Strid i Stillhavet
Etter at han ble det fortalt, gikk han sørgmodig hjemover
for å fortelle nyhetene til kona.
Og det var en tiltalende gest
som ble gjort på dansen i Magnolia den kvelden.
Da folkemengden hørte nyhetene, ble dansen øyeblikkelig stanset
av respekt til minnet om den kjempende marinesoldaten
som døde på Saipan."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Mine herrer i de militære styrker, dette er bøllen fra Hoboken.
Jeg vil synge en låt for dere.
Mitt navn er Sinatra og jeg håper "dykk" liker den.
Vi satt rundt på teltområdet vårt
i eplehagen i Normandie
og vi diskuterte hva de måtte betale oss
for å virkelig gjøre det vi hadde gjort den dagen.
Vi var først enige om at vi ville gjøre det for 1 000 dollar per oppdrag,
men mindre enn ti dager senere,
da våre tap hadde økt betraktelig,
bestemte vi oss for at vi ikke ville vurdere det
for mindre enn 10 000 dollar per oppdrag.
Og jeg tror den verdien bare økte
før slutten av juli, fordi det var ingen sjanse for
at man kunne være leiesoldat nok,
at de kunne betale deg nok,
til å gjøre det vi gjorde frivillig.
I ukene etter D-dagen,
fortsatte amerikanske piloter, inkludert Quentin Aanenson,
å fly oppdragene sine
over jordene og hekkeradene i Normandie hver dag,
og prøvde å fokusere på den hjelpen de ga mennene på bakken,
og å unngå å tenke for hardt
på tapene i sine egne rekker.
De feide mot en hekk for å jage ut nazistene fra hekken og over engen.
Fiendens posisjon ble sprengt og tyskerne som holdt til der fikk nok,
så de kommer ut med det hvite flagget for overgivelse,
flere fanger ble tatt på veien
til den viktige byen Saint-Lô.
Mens infanteriet presset seg fremover, ble veien ryddet
av den knusende kraften av tankser og tungt artilleri.
Den 18. juli falt Saint-Lô,
eller det som var igjen etter seks uker med de alliertes bombing,
til amerikanerne.
General Bradleys styrker hadde endelig nådd linjen
planleggerne hadde forventet dem til å nå
bare et par dager etter D-dagen.
Og han var klar til å sende panservogner
brølende gjennom de tyske linjene utenfor byen.
Men først ble allierte krigsfly tilkalt for å sprenge en åpning.
Operasjonen ble kalt "Kobra".
Korrespondenten, Ernie Pyle, var lenger nede,
og så på fra et ødelagt fransk våningshus
med offiserer fra 4. infanteridivisjon.
"De første flyene
av masseangrepet kom litt før kl. 10.00.
Det var jagerfly og stup-bombefly.
Vi stod på gårdsplassen av en fransk bondegård
og så dem komme nesten rett ned fra himmelen."
Og en ny lyd suste gradvis inn i ørene våre,
en dyp lyd, altomfattende,
uten noter i,
bare et gigantisk, fjernt brus av en dommedagsaktig lyd.
Det var de tunge, de kom med en grusom langsomhet
i mengder på 12, tre fly i en gruppe
og i grupper som strakk seg utover himmelen.
Jeg trodde det aldri ville slutte.
Og så kom bombene.
Det begynte langt unna som poppende popkorn,
og nesten øyeblikkelig økte den til et uhyrlig raseri av lyd
som virket å ødelegge hele verden rundt oss."
Bombene fortsatte å falle i én og en halv time.
Den klare dagen ble mørk av røyk, husker Pyle,
og det konstante brølet virket som det fylte "all plass for lyd på jorden".
To dager senere, den 27. juli,
strømmet den første armeen gjennom det nylig åpnede gapet i de tyske linjene,
ut på landsbygda, bak hekkeradene.
I ukevis hadde amerikanerne på bakken
følt seg heldige for å oppnå 900 meter per dag.
Snart dekket de opp mot 65 km
på samme tid.
Tyskerne vaklet.
Den 7. august stoppet amerikanerne tvert et motangrep på Mortain,
og etter fem dager med kamp, tvang de tyskerne til å trekke seg tilbake.
Så, den 15. august, sør i Frankrike,
landet amerikanske og frie franske styrker,
spredde seg ut over i alle retninger, og begynte å kjøre nordover.
Dagen etter samtykket Hitler motstrebende
til å trekke ut sin ramponerte syvende armé av Normandie.
Den begynte en desperat tilbaketrekning mot Tyskland.
De allierte tok dem nær byen Falaise.
I tre dager
pøste de allierte ild inn i mennene på flukt...
...fra bakken og fra luften.
80 000 tyskere opplevde denne spissrotgangen.
Minst 10 000 døde,
så mange av dem at pilotene i de alliertes speiderfly
over 30 meter over kampområdet
ble kvalme av stanken.
Så mange at etter skytingen stoppet,
husker general Eisenhower:
"Det var mulig
å gå hundrevis a meter av gangen...
...uten å tråkke på noe annet enn døde og råtnende kjøtt."
Jeg hadde tatt noen tyskere
i doble tandemlastebiler,
og de var bare stuet inn der.
Det var så mye skyting inn i det
og det var bare jeg som skjøt.
Annenpiloten min... Våpnene hans hadde låst seg.
Innvirkningen på meg var at min høyre hånd sluttet å virke,
og jeg var på vei hjemover
og jeg klarte ikke å gripe med den hånden.
Så jeg måtte plassere venstre hånd over toppen på stikka
for å holde den der og for å lande.
Når jeg hadde disse marerittene
i årevis etter krigen, mange år etter krigen,
hvis den hang sammen med det oppdraget,
eller lignende oppdrag,
da jeg stod opp om morgen og gikk ut på kjøkkenet,
var Jackie der og hun ville ha laget ferdig kaffen,
og hun visste da jeg kom inn
at høyrehånden min ikke fungerte.
Hun helte kaffe i en kopp, uten et ord.
Hun ga meg den i venstre hånd.
Sa aldri et ord. Vi bare fortsatte videre.
En soldats brev jeg leste nylig,
er et svar til brevet fra hans mor.
Han kjempet i Europa et sted
og moren hans var veldig redd for at han skulle bli drept.
Hun skrev til ham og sa: "Vær forsiktig, for Guds skyld."
Og han sa: "Man kan ikke være forsiktig. Man kan bare være heldig."
Helt sant.
Det var ingen måte å unngå overhodet det med teknikk
eller forsiktighet eller innstilling eller kjappe bevegelser
eller med atletiske ferdigheter. Man er bare heldig.
Granaten treffer noen som ikke er deg selv.
Vi levde i konstant frykt for telegrammene.
Hver dag lese vi listene i avisen
for å se om vi kunne identifisere noen av navnene som stod der.
TILDELT MEDALJE
Tap DREPTE
Vi visste jo aldri når vi mistet noen vi var glad i.
SÅRET
SAVNET
Under krigen var det surrealistisk.
Vi så aldri noen dø,
vi så aldri noen lemlestet eller såret eller noe sånt.
Det som førte til en surrealistisk følelse om krigen
sluttet brått en dag da naboen vår
plasserte en gullstjerne i vinduet og dro ned alle persiennene.
Deres eldste sønn var blitt drept i Italia.
I Sacramento i de dagene,
var måten å takle noe sånt som dette
å dra alle persiennene helt ned og aldri komme ut fra huset.
Så hver gang man gikk forbi det huset,
møtte man virkelig følelsen av død
på grunn av persiennene som var dratt for og gullstjernen i vinduet.
Siden D-dagen hadde telegrammer fra krigsdepartementet
ankommet på dører over hele Amerika
i en hastighet som hadde vært utenkelig bare ett år tidligere.
Fru Augusta Niland, fra Tonawanda i New York,
mottok tre av dem.
Én sønn hadde dødd på stranden Omaha,
en annen på Sainte Mère-Eglise,
og en tredje var savnet i Burma.
En fjerde sønn ville bli trukket ut fra linjen,
slik at i det minste én av guttene hennes var sikret å overleve krigen.
Tjueåtte menn fra den bittelille byen Bedford i Virginia
hadde gått i land på Omaha-stranden.
Nitten av dem døde.
Tre til døde i kamper i Normandie.
Menig James Donohue
og stabssersjant Frederick Smith,
spesialtrente Army Rangers, gikk tapt den 6. juni,
som de første av ti gutter fra Waterbury i Connecticut,
som ble gravlagt i Normandie.
"Her er én av livets tragedier.
Fru Henry Smook dro over til Sioux Falls
med den yngste gutten sin, Harold, 17 år.
Det var ikke en handletur eller en lenge planlagt morodag.
Hun hadde blitt med sin yngste sønn
for å gi sitt samtykke for at han meldte seg i marinen.
Hun visste ikke at mens hun var der,
hadde det kommet et telegram hjem til henne i Luverne...
...som fortalte at sønnen hennes i Frankrike var død,
menig Herman Smook."
Herman Smook døde fire dager etter D-dagen,
det første Rock County-dødsfallet på europeisk jord.
Over hele Frankrike var tyskerne i full retrett.
Siden D-dagen hadde de mistet rundt 240 000 menn.
Rundt 200 000 hadde overgitt seg.
Alliertes tap var også skrekkelige.
Hele 256 000 soldater og flygere
hadde blitt drept, såret, fanget
eller rapportert som savnet i strid.
Minst 19 000 franske sivile var også døde.
Utallige franske landsbyer var blitt knust til støv.
Men mesteparten av Frankrike var fri.
Den 25. august, 1944, etter fire år med nazi-okkupasjon,
ble Paris, lysets by, frigjort.
"Jeg, Ollie Stewart, frisk i sinn
og ganske nøktern karakter, gir høytidelig mitt ord på
at jeg aldri har blitt kysset så mye i hele mitt liv.
Nesten hver eneste kvinne jeg møtte på gaten stopper
og kysser meg på begge kinnene.
Det er en nydelig skikk."
Vi fløy et oppdrag nær Paris,
og idet jeg avsluttet angrepet
og jeg fløy tilbake over byen,
og idet jeg kikket ned, var det bare tusenvis av mennesker
trengt sammen på gatene ved Champs Elysées
og rundt Eiffeltårnet og Triumfbuen,
og jeg forstod at jeg så noe
som rett og slett var høydepunktet for hvorfor vi var der.
Vi vinner denne krigen.
De snille gutta vil ende opp foran.
FOR HANS USEDVANLIGE MOT
OG LEDERSKAP VIST I DAGENE ETTER 6. JUNI, 1944,
BLE OVERSERSJANT WALTER EHLERS GITT TAPPERHETSMEDALJEN,
LANDETS HØYESTE UTMERKELSE FOR TAPPERHET.
Tekst: Kjersti Friestad